LYKKEN STÅR DEN KÆKKE BI
BABYLON I PERSIEN JUNI 323 F.KR.
ALEXANDRIA I EGYPTEN 40 ÅR SENERE
Den verden, vi kendte, er borte.
Knust af krigene.
Nu er jeg hans legemes vogter.
Det ligger balsameret her på egyptisk vis.
Jeg efterfulgte ham som farao og har nu hersket i 40 år.
Jeg er sejrherre. Men hvad betyder det alt sammen, -
- når ingen længere husker det store slag ved Gaugamela?
Eller Hindu Kush-bjergene, -
- da vi førte en hær på hundredetusind ind i Indien?
Han var en gud, Cadmos. Det nærmeste jeg er kommet en gud.
"Tyran", råber de letsindigt. Jeg må le.
Ingen tyran har givet så meget.
Og hvad ved de om verden, de skoledrenge?
Herskere skal være stærke mænd.
Alexander var menneskenes ven. Han forandrede verden.
Før ham var der stammer.
Og efter ham lå alle muligheder åbne.
Man forstod pludselig, at verden kunne styres af én konge.
Og at det var det bedste for os alle.
Han skabte et imperium, som ikke bestod af land og guld, -
- men et sindets imperium.
Det var hellenistisk civilisation, som blev tilbudt alle.
Hvordan kan jeg forklare det?
Hvordan skal jeg forklare, hvordan det var at være ung og drømme stort?
Når Alexander så en i øjnene, følte man, at man kunne udrette alt.
Når vi var sammen med ham, ved Apollons lys, overgik vi os selv.
Jeg har mødt mange store mænd ...
... men kun én virkelig kolos.
Først nu, hvor jeg er gammel, forstår jeg, hvem den naturkraft var.
Eller gør jeg?
Har et menneske som Alexander virkelig levet? Selvfølgelig ikke.
Vi forguder og ophøjer ham.
Mennesker ...
Alle mennesker stræber og falder. Stræber og falder.
Mod øst herskede perserriget over næsten hele den kendte verden.
Mod vest lå de græske bystater.
Theben, Athen og Sparta var faldet på grund af hovmod.
I hundrede år havde de persiske konger betalt grækerne -
- for at kæmpe som lejesoldater.
Det var Filippos den Enøjede, som gjorde en ende på det.
Han forenede stammer af fårehyrder fra høj- og lavlandet.
Han skabte en professionel hær, som tvang grækerne i knæ.
Han vendte så blikket mod Persien, -
- hvor man sagde, at den nye storkonge Dareios, -
- som sad på tronen i Babylon, frygtede Filippos.
Og det var som søn af denne kriger, at Alexander fødtes i Pella.
PELLA I MAKEDONIEN
Nogle sagde, at hans mor, dronning Olympias, var troldkvinde.
Man sagde, at Alexander var søn af Dionysos eller selveste Zeus.
Men der var ingen i Makedonien, -
- som ikke undrede sig, når de så far og søn side om side.
Stol på dem, der elsker dig
livet er jo blot begyndt, min søn.
Hendes hud er som vand. Hendes tunge er ild.
Hun er din ven.
Tag den.
Hvis du tøver, hugger hun til.
Husk på det.
Du må aldrig tøve.
Sådan, ja.
De er ligesom mennesker.
Man kan elske dem i årevis og fodre dem ...
... og pleje dem ...
... og alligevel kan de pludselig angribe en.
Og han kalder mig for barbar. Filippos spotter Dionysos hver aften.
Kvinder er de eneste, som virkelig kender Dionysos.
Min lille Achilleus.
Bliv der, Alexander.
- Hvad vil du? - Et halvt år! Har du savnet mig?
- Stolte kælling. Jeg er din konge. - Hvis konge? Fårehyrdernes?
- Jeg er af Achilleus' ædle slægt. - Herkules' blod løber i mine årer.
- Du er en fordrukken horkarl. - Ti, dit tibrystede uhyre fra Hades!
Jeg forbander den dag, jeg så dig.
Tror du, at folk respekterer dig? De ved alt om dine horeunger.
Pokker tage dig, din troldkælling! Du holder ham som en af slangerne.
- Jeg har forbudt det! Adlyd mig! - Vel vil jeg ej.
Adlyd mig, ellers kvæler jeg dig med de bare næver.
Nej!
Nej, far!
- Adlyd mig! - Nej, Deres Majestæt.
Ved alle guder. Han bliver aldrig din!
Aldrig! Mit skød har født min hævner.
OTTE ÅR SENERE.
I den verden, han voksede op i, -
- fandt Alexander trøst i sine venskaber.
Det kræver ikke meget at kæmpe.
Når I står i forreste række over for de nordlige barbarhære, -
- så er det ikke i maven, at modet skal findes, Nearchos.
Modet sidder i hjertet!
Man behøver ikke at spise sig mæt hver dag, Ptolemaios.
Og hvorfor snue i sengen, -
- når man kan få god bønnesuppe efter en nats ilmarch, Kassander?
Kom nu, Alexander.
Tror du, at folk vil respektere dig, bare fordi din far er konge?
I en krig må du også selv gøre det, som du forlanger af dine folk.
Hverken mere eller mindre.
Godt. Det var flot, Hefaistion.
Det er sådan, man skal bryde.
Du klarede dig flot, men du tabte.
Kan I nu lykønske hinanden? Gør det nu.
Skulle jeg bare have ladet dig vinde, Alexander?
Nej.
Men en dag besejrer jeg dig, Hefaistion.
Senere sagde man, at Alexander aldrig blev besejret, -
- undtagen af Hefaistions lænder.
Skønt perserne er en inferiør race, -
- så behersker de dog fire femtedele af den kendte verden.
Men lyder det sandsynligt, at Egyptens mægtige flod, Nilen, -
- har sit udspring ved jordens udkant?
I så fald kunne en erfaren navigatør sejle denne vej.
Mod øst til Indiens store sletteområder.
Og derfra ud til det østlige hav ud til verdens ende.
Og via denne rute kunne han følge Nilen op til Egypten, -
- videre ud i Middelhavet og hjem til Grækenland.
Hvis vi blot ville udnytte vores centrale beliggenhed, -
- kunne Grækenland erobre verden.
Hvordan kan det være, at disse lande er kendt fra myterne?
Dette Indien, hvor Herkules og Dionysos drog hen.
De, der drog øst på, Theseus, Jason og Achilleus, vandt sejre.
Historierne om dem er blevet genfortalt i generationer.
- Så de må rumme en vis sandhed. - Skrøner om amazoner?
Nej, Alexander, det er kun pøblen, der tror på den slags skrøner.
Vi uddanner os, så vi kan imødegå den slags fjolleri.
Men hvis vi er perserne overlegne, hvorfor hersker vi så ikke over dem?
Det er og har altid været vores store drøm at drage østpå.
Østen har det med at opsluge mænd og deres drømme.
- Mester. Mester. - Ja? Sig nu, hvad du vil.
- Hvorfor er perserne så grusomme? - Altså, Nearchos!
Det er ikke dagens emne, men dog sandt, -
- at de orientalske folk er barbarer og slaver af deres lidenskaber.
Udskejelser ødelægger mennesket.
Derfor er vi grækere overlegne. Vi øver selvbeherskelse.
Mådeholdenhed, forhåbentlig.
Hvad med Achilleus? Skejede han ikke ud ved Troja?
Achilleus savner selvbeherskelse.
Han dominerer andre i så høj grad, at da han forlod slagmarken, -
- vanvittig af sorg over sin dræbte elsker, Patroklos, -
- bragte han sin egen hær i fare. Han er et egoistisk menneske.
Er Achilleus' og Patroklos' kærlighed da et nedbrydende forhold?
Når mænd følger deres begær, gør det dem bestemt ikke ædle.
Det gør umådeholdenhed aldrig. Heller ikke jalousi.
Men når mænd ligger sammen og udveksler kundskab og dyd, -
- er det et rent og ædelt forhold.
Når de dyster om at få det bedste frem i hinanden, ses den kærlighed, -
- som kan skabe en bystat og hæve os op af vores frødam.
Filippos bragte folk som Aristoteles fra Athen for at undervise folket.
Og nu lagde han planer om at erobre Persien.
Er det, hvad du magter, Kleitos? Så lad mig selv ride den.
Ingen kan ride på den hest. Og slet ikke med Deres ben.
Den har fået for mange prygl.
Det er en fyrig hest. Den er Filippos af Makedonien værdig.
Tre og en halv talent er rent underskud, men for Dem ...
Hvad skal jeg med sådan et dyr? Jeg har allerede en kone.
Virker jeg så gammel?
Man kan brække halsen gratis.
- En krigshest må ikke være frygtsom. - Køb den til mig. Lad mig ride den.
- Og hvis du ikke kan det? - Så betaler jeg selv.
- Med hvad? Din sangstemme? - Jeg skal nok betale!
Hesten er for gal til at blive tæmmet.
Jeg kan godt ride på den.
Hvis du betvinger den, får du den. Til den halve pris.
- Hesten slår ham ihjel, Filippos. - Mon dog?
Så lad hende gøre ham til skjald.
Knægten kommer bare til skade.
Lad ham selv finde ud af det. Det er på høje tid.
Du er bange for din skygge, ikke?
Det er som en dyster ånd, der vil fange dig.
Kan du se det? Det er bare os.
Det er et af Apollons kneb. Han hersker over ...
... solen.
Jeg skal lære dig at snyde ham. Du og jeg.
Bukefalos. Det skal du hedde.
Stærk og stædig.
Bukefalos og Alexander.
Kom, lad os ride sammen.
Der er titaner i den dreng. Han har overgået jer.
Vis dem, hvad du duer til, Bukefalos.
Min søn!
- Kan du huske Achilleus? - Han er min helt.
Han elskede Patroklos og hævnede hans død.
- Hvad blev hans skæbne? - At dø ung. Men med stor hæder.
- Havde han noget valg? - Ja. Et langt liv uden hæder.
Du drømmer om hæder, Alexander. Og din mor tilskynder dig til det.
Men ingen hæder uden smerte. Og det tillader hun ikke.
En dag maler man mig på murene.
Prometheus stjal gudernes ild og gav den til menneskene.
Det gjorde Zeus så rasende, at han lænkede Prometheus til en klippe.
Og hver eneste dag hakkede hans ørn i staklens lever.
Men hver nat voksede den ud igen, så den kunne ædes igen næste dag.
En frygtelig skæbne.
Hvorfor?
Hvem ved?
Ødipus flåede sine øjne ud, da han erfarede, -
- at han havde slået sin far ihjel og giftet sig med sin mor.
En viden, som kom alt for sent.
Medea myrdede sine to børn som hævn, -
- da Jason forlod hende til fordel for en yngre hustru.
Min mor vil ikke gøre mig fortræd.
Det er ikke let at slippe fri af vore mødre.
Tag dig i agt for kvinder.
De er langt farligere end mænd.
Da Herkules havde fuldført sine 12 heltegerninger, -
- blev han straffet med vanvid, så han slog sine tre børn ihjel.
Stakkels Herkules. Store Herkules.
Al storhed udspringer af tab.
Selv du vil en skønne dag blive dømt nådesløst af guderne.
- Når jeg en dag er konge som du? - Sæt ikke alt på spil med hastværk.
Min far sendte mig i krig, før jeg havde lært at slås.
Da jeg fældede min første fjende, sagde han: "Så har du lært det."
Dengang hadede jeg ham, men i dag forstår jeg ham.
Man fødes ikke som konge. Man formes til det.
Af stål og smerte.
En konge må lære at såre dem, han elsker.
Det er en ensom skæbne. Spørg bare Herkules og de andre.
Skæbnen er grusom.
Ingen bliver for mægtig eller smuk, uden at katastrofen rammer dem.
De ler, når du stræber for højt.
Og så knuser de dit livsværk.
Den hæder, de skænker dig, tager de fra dig igen.
De gør os til slaver.
OTTE ÅR SENERE
Er hun allerede gravid, den lille skøge?
Han ægter hende til foråret under festen for Dionysos.
Og når hendes første søn er født, -
- får hendes onkel Attalos Filippos til at gøre drengen til sin arving.
Med ham selv som regent. Og du ...
Du bliver sendt ud på en umulig opgave.
I kamp mod en barbarstamme, som lemlæster dig -
- i et ligegyldigt slag om kvæg.
Og jeg, der ikke længere er dronning, -
- bliver slået ihjel sammen med din søster og resten af familien.
Jeg ville ønske, at du af og til kunne se lyset, mor.
Han har jo ikke berøvet dig noget, som du ikke længe har undværet.
Vi er nødt til at slå til nu. Gift dig med en makedoner nu.
Få en søn med en af dit eget folk, så bliver han en af dem.
Så må han gøre dig til konge. Du kan gifte dig med Kynnane.
Eurydike havde været perfekt, hvis ikke din far havde taget hende.
Nu siger du ikke mere om far.
- Hører du mig? Ikke et ord. - Du har ret.
Tilgiv mig. Mødre elsker alt for meget.
Hvem skal jeg nu synge vuggeviser for?
Jeg ville sådan ønske, at vi kunne være mere sammen.
Sådan som vi var, da du var den sødeste, lille dreng.
Der har jo aldrig været tid, mor.
Lige siden jeg var lille, er jeg blevet ført frem til storhed.
Mit stakkels, lille barn. Du er ligesom Achilleus.
Forbandet af din egen storhed.
Tag min styrke.
Du må aldrig lade dine følelser komme i vejen for dine pligter.
En konge må yde ofre for sit folk.
Du er snart 19, og pigerne siger, at du ikke bryder dig om dem.
Du synes bedre om Hefaistion.
Det er naturligt nok for en ung mand.
Men hvis du drager til Asien uden at efterlade en søn, er alt tabt.
Hefaistion elsker mig, som jeg er.
Ikke for det, jeg er.
Elsker?
I Dionysos' navn ...
... du må forstå, hvordan Filippos tænker.
For din egen skyld. Det er dit liv, der står på spil.
- Han har spioner blandt dine venner. - Ti stille!
Jeg er hans eneste retmæssige søn, dit gale kvindemenneske.
Han ville aldrig gøre mig fortræd.
Om så Eurydike fik en søn, arver han først tronen som 20-årig.
Ja, og til den tid er du 40.
Gammel og vis, som Parmenion.
Og Filippos' unge søn er da 20. Sådan som du er nu.
Men opdraget af ham og hans slægt.
Han skænker aldrig dig tronen, Alexander.
Aldrig!
Drik din tristhed bort, Alexander.
Gid tørst kunne dulme sorg, Ptolemaios.
Der er kun én ting, som er bedre end at vinde et slag ...
... og det er smagen af en ny kvinde.
Det smager langt sødere end selvynk.
Du keder mig, Pausianas. Forsvind.
Alexander, jeg har en pige til dig. Hvad hedder du, lille skat?
- Hvad hedder du? - Antigone.
- Jeg elsker dig, min lille pusling. - Og jeg elsker dig, Kleitos.
- Vil du ikke sidde ned, Kleitos? - Jeg kan hvile, når jeg er død.
Mens jeg er i live, vil jeg danse.
- Der har du din nye ven. - Nej ...
En skål. Jeg skåler for vores græske venner.
Og for vores nye forbund. Makedonien og Grækenland.
To store nationer.
Skål for Filippos, vores konge, -
- uden hvem dette forbund ikke havde været muligt.
Spar på vejret, Attalos.
Og endelig drikker jeg for kongens ægteskab med min niece, Eurydike.
En makedonsk dronning, som vi kan være stolte af.
Skål for Filippos og Eurydike og deres ægtefødte sønner.
Nej, Alexander!
Og hvad er jeg så, din køter? Kom an!
Hold op, alle sammen! Det er mit bryllup, ikke en slagmark.
Giv ham en undskyldning, ved Zeus.
Forsvarer du den mand, der kalder min mor skøge og mig horeunge?
Du hører som din mor. Attalos tilhører familien nu.
Vælg din familie med større omhu. Jeg vil ikke se dig vanære dig selv.
- Vanære? - Du har krænket mig!
Du er ikke værdig til at slikke den jord, min mor træder på!
- Du håner din dronning. - Jeg har intet at skamme mig over.
Jeg gifter mig med pigen og får alle de sønner, jeg vil have.
Og du og din mor kan ikke hindre det.
Hvorfor tror du, at alt, hvad jeg siger, kommer fra min mor?
Fordi jeg kender hendes hjerte. Og jeg ser hende i dit blik.
Du begærer min trone lidt for meget.
Alle ved, at den hunulv, du kalder din mor, vil slå mig ihjel.
- Drøm I bare. - Vinen er steget dig til hovedet.
Jeg befaler dig at give din slægtning en undskyldning.
- Sig så undskyld! - Han er ikke min slægtning.
Godnat, gamle mand.
Når min mor gifter sig igen, indbyder jeg dig til hendes bryllup.
Din horeunge!
Kom her og adlyd mig!
Er det den mand, der skal føre jer til Persien?
- Han kan ikke rejse sig fra hynden. - Forsvind fra mit palads!
Du er forvist, din horeunge. Forvist fra dette land.
Du er ikke min søn!
Så ændrede alt sig pludselig for ham.
Hans far, kong Filippos, blev myrdet.
Og som tyveårig ...
... blev Alexander Makedoniens nye hersker.
Forbundet blev brudt, fordi mange mente, at Alexander var for uerfaren.
Flere græske bystater gjorde oprør.
Det var noget, der glædede Persien. Oprøret var betalt med persisk guld.
Alexander kunne elske som ingen anden.
Men at trodse ham var at vække et frygteligt raseri.
Han slagtede flere tusinde mænd i Theben og solgte resten som slaver.
Som planlagt rystede det grækerne.
Og skønt han behandlede de fleste besejrede folk venligt, -
- så er det undtagelserne, Theben, Gaza og Persepolis, -
- som altid huskes af dem, der hader Alexander og alt det, han stod for.
Som 21-årig indtog Alexander Asien med en hær på 40.000 dygtige folk.
Han befriede adskillige bystater og erobrede hele det vestlige Asien.
Så drog han sydpå til Egypten, hvor han blev udråbt som farao -
- og tilbedt som en gud.
Og det var i Egypten, at oraklet i Siwa erklærede, -
- at han var en ægte søn af Zeus.
Til sidst udæskede han selveste Dareios til kamp -
- i hjertet af perserriget, ikke langt fra Babylon.
Det var forrykt.
Vi var 40.000 mod 250.000 barbarer.
Det var den dag, Alexander havde set frem til hele sit liv.
Alexander ... gudesønnen.
Det var selvfølgelig en myte. Sådan begyndte det i hvert fald.
Jeg ved det.
Jeg var der selv. Og jeg så hans blik.
Vi angriber hullet i deres front og fælder kongen.
- Skal vi slå Dareios ihjel? - Guderne har ført ham til os.
Falder jeg, er det blot én makedoner. Men perserne er intet uden Dareios.
- Her knækker vi den persiske hær. - Du kommer aldrig tæt nok på ham.
- Hans hær er jo enorm, Alexander. - Du skal holde hans venstre flanke.
Du og din søn Filotas. Jeg beder blot om en eller to timer.
Og du, min ukuelige Antigonos, du holder deres midterste falanks.
Perdikkas.
Leonatos.
Nearchos.
Polyperchon.
Hvis I holder dem fast herinde mod midten, -
- følger deres rytter mig til højre.
Og når tapre Kassander presser dem, åbnes et hul i deres venstre flanke.
Så vil jeg og mine ryttere, vores højagtede Kleitos, -
- Ptolemaios og Hefaistion, slå til mod hullet.
Og så gør vi det af med Dareios.
Selv med held og gudernes velvilje gælder det om at nedkæmpe dem.
Ellers angriber de os på vejen hjem.
Du taler om at vende hjem. Og om tilbagetog.
Forstår du det da ikke, Parmenion? Babylon er mit nye hjem.
Alexander, hvis vi skal kæmpe, så lad os gøre det med snuhed.
Lad os angribe dem i nat, når de mindst venter det.
Jeg er ikke marcheret gennem Asien for at stjæle sejren.
Nej, det er du for hæderlig til.
Men du sover jo også med beretningen om Troja under puden.
Men din far brød sig ikke om Homer.
Landene vest for Eufrat. Hans datter som hustru.
- Ingen græker har før nydt den ære. - Det er ikke ære, men bestikkelse.
Og alt for længe har grækerne taget imod det.
Glem ikke, at den mand, der myrdede min far, venter derude.
Vi ved ikke, om der var persisk guld bag snigmordet på din far.
Din far har lært dig at sætte fornuft over følelser.
Jeg opfordrer dig til at omgruppere. Lad os samle en større hær.
Det ville jeg da også gøre, hvis jeg var Parmenion.
Men jeg er Alexander.
Og ligesom Jorden ikke har to sole, kan Asien ikke have to konger.
Og hvis Dareios ikke er en kujon, som skjuler sig bag sine folk ...
... så møder han mig i morgen.
Og når han bøjer sig for Grækenland ...
... vil Alexander vise storsind.
Ved Ares, den mand har nosser.
Det må man lade ham, Parmenion.
Lad os feste i nat ...
... for i morgen sidder vi til bords i Hades.
Hvem beder du til?
Fobos.
Frygten?
Et dårligt varsel.
Især for Dareios.
Jeg tror, frygten for døden er det, der motiverer os alle, Hefaistion.
Det lærte vi ikke som drenge.
Det er årsagen til al vores ulykke.
- Mægtige Krateros ... - Deres Majestæt.
- Er du rede til morgendagen? - Vi har ventet længe.
- Folkene er som rastløse føl. - Frygt får folk til at kæmpe godt.
- Lad dine vagtposter få deres hvile. - Jeg sover selv med vidåbne øjne.
Han er bange for, at nogen skal hugge hans krigsbytte.
Efter i morgen kan I leve som konger.
- Guderne er med os. - Vi bader jorden med persisk blod.
Jeg har altid stolet på dig. Men det her virker uoverkommeligt.
Tvivlede Patroklos på Achilleus, da de stod uden for Trojas mure?
- Patroklos faldt først. - Hvis det sker ...
Hvis du falder, Hefaistion, om så Makedonien skulle miste sin konge, -
- så vil jeg hævne dig og følge dig ned i dødsriget.
Jeg vil gøre det samme for dig.
Aftenen før et stort slag er det svært at være alene.
Så er afskedens time måske kommet ...
... min Alexander.
Frygt ikke, Hefaistion.
Dette er blot begyndelsen.
Blod får verden til at eksistere.
Blod får regnen til at falde.
Blod gør jorden frugtbar.
Og med blod fødes og dør alle mennesker.
Blod er føde for underverdenens guder.
Kom så, Bukefalos. Nu rider vi skæbnen i møde.
Falanks, giv agt!
Neoptolemos.
Jeg kan huske den dag, du sprang op på belejringstårnet ved Tyrus.
Hvordan vil du kæmpe i dag?
Dexippos.
Hvor langt kastede du din modstander ved de olympiske lege?
Kan du kaste dit spyd lige så langt?
Timander, Menanders søn, han, som kæmpede for min far.
Jeg sørger stadig over din bror, som faldt så ædelt ved Halikarnassos.
Du nedstammer fra en ædel slægt.
Kæmp for dem i dag.
I har alle vist jeres land og jeres forfædre ære.
Og nu står vi på denne fjerne slette i Asien, -
- hvor Dareios langt om længe har samlet sine hære til kamp.
Men se nu på den horde barbarer og spørg jer selv:
Hvem er denne storkonge, der betaler lejemordere med guld -
- for at slå min far, vores konge, ihjel på den mest kujonagtige måde?
Hvem er denne storkonge Dareios, som må tvinge sine mænd i krig?
Han er blot konge af den tomme luft.
De kæmper ikke for deres hjem.
De kæmper, fordi deres konge siger, at de skal.
Men de viger hurtigt bort, -
- for de føler ingen troskab mod denne slavekonge.
Men vi er ikke slaver.
Vi står her som frie makedonere.
Nogle af jer ...
... måske også jeg selv ...
... kommer ikke til at se solen gå ned over disse bjerge i aften.
Men hør, hvad enhver kriger har vidst siden tidernes morgen.
Overvind jeres frygt, så lover jeg jer, at I overvinder døden.
Og I vil kunne sige: "Jeg var med ved Gaugamela."
For frihed ...
... og ære ...
... for Grækenland!
Zeus være med os!
Kassander, send fire kolonner frem!
- Hvor skal han hen? - Jeg ved det ikke, Deres Majestæt.
Omring ham, Bessos.
Hefaistion, fremad!
MAKEDONERNES HOVEDSTYRKE
Der begik han en fejl.
Ja, herre storkonge.
Vær ved godt mod.
Hold venstre flanke. Hold øje med rytterne til venstre.
Øg tempoet!
Klar til at nedkæmpe stridsvognene!
Fremad, Kassander!
- Venstre om! - Fodfolk, væk!
Hold stillingen! Hold stillingen!
- Fremad! - Vi må trække os tilbage, far.
Hvor er han? Vi er for få. Send bud til Alexander!
Kom så, makedonere. Rid fremad! Rid fremad!
For Alexander!
Skjoldbærere, bryd ud!
Rid frem mod hullet i rækkerne.
Hold stand!
Filotas!
Find Alexander. Lytter han ikke, så tag hævn over dette forræderi.
Vær på vagt, knægt. Din far våger stadig over dig.
Dareios!
Find jeres heste!
Dareios!
Af sted!
Vi kan nå bjergene inden solnedgang. Vi fanger Dareios inden daggry.
Sørg for hestene!
Alexander! Min far er faldet. De har løbet vores flanke over ende.
Parmenions flanke vakler.
Hvis du sætter efter ham, risikerer du at miste din hær her.
Men fanger vi ham, vinder vi et imperium.
Om du så flygter til verdens ende, kan du ikke skjule dig, din kujon!
Til Parmenion!
Lad mig rense Deres sår, herre.
Nej, ikke nu. Der er andre, som er hårdere såret.
- Deres Majestæt. - Du har kæmpet tappert.
- Hvad hedder du? - Glaukos, herre konge.
- Hvor ligger dit hjem? - I Illyrien.
Lad kroppen slappe af.
Tænk på dit hjem. Vær tapper igen, Glaukos ...
... så skal du leve i evig hæder.
Alexander ...
Perserriget, -
- det største rige, verden endnu havde set, var tilintetgjort.
Og den 25-årige Alexander var nu den nye storkonge.
Alexander sagde engang til mig:
"Vi er mest ensomme, når vi omgiver os med myterne.”
BABYLON I PERSIEN
Sådan gik det til, at i en stund, -
- der syntes grækerne lige så mytisk som Achilleus' sejr over Troja, -
- var Alexander elsket af alle.
Men det var lettere at trænge ind i Babylon, -
- end det var at forlade den igen.
Sikander!
Det her er store tænkeres værk.
Med arkitekter som dem kunne vi opføre pragtfulde byer.
Aristoteles kaldte dem barbarer, men han havde aldrig set Babylon.
Der er guld nok her til at betale for tre makedonske hære.
Det ville føre til Makedoniens ruin. Stor rigdom tiltrækker kragerne.
- Men folkene skal vel have deres? - Vi skal belønne dem fyrsteligt.
- Men ikke som lejesoldater. - Nu lyder du som Filippos.
- Filippos fik aldrig set Babylon. - Nej, Hefaistion.
Jeg ved, du betragter mig som en sur knark, -
- men du skal vide, at din far ville være stolt af dig.
Tak, Parmenion.
Du må tilgive mig min vrede og stolthed.
De kan til tider gøre mig blind.
Gedehyrdernes børnebørn hersker nu over fem millioner kvadratkilometer.
Men ...
... frygter I ikke, at dette held fører til vores undergang?
Så længe Dareios er i live, er han Asiens retmæssige konge.
- Jeg hersker kun over luftkasteller. - Men han har jo ingen magt.
- Han farer forvildet om i bjergene. - Folk kan stadig tro på ham.
Først når han er fundet, er sejren vor.
- Du har vist allerede besluttet dig. - Vi må afslutte det, vi har begyndt.
Vi må jagte Dareios til verdens ende.
- Sådan så din far ikke på det. - Og jeg er ikke min far.
Har I allerede glemt, at lykken står den kække bi?
- I guder, hvad er dog dette? - Det var, hvad der ventede Dareios.
Der er en kvinde til hver af årets nætter.
Hjælp mig dog, Afrodite. Jeg kan ikke ende hjem til Lysimache.
Hold dig hellere fra dem, Leonatos. Lad mig ordne dem.
Om forladelse.
Måske var Aristoteles forudseende.
Skal vi lade os besnære og fornedre af deres skønhed?
Storkonge Alexander.
De tusind rosers prinsesse, datter af tidligere storkonge Dareios.
Stateira.
Ædle Alexander.
Jeg er kommet for at bønfalde dig om at skåne mine søstre ...
... min mor og min bedstemor.
Du tager ikke helt fejl, prinsesse. Han er også Alexander.
Jeg beder dig. Skån min familie.
- Sælg blot mig som slave, storkonge. - Se mig i øjnene.
Prinsesse, sig mig nu, hvordan du gerne vil behandles.
Som det jeg er. En prinsesse.
Lad det så være.
Du og din familie skal behandles som min egen familie.
I kan bo her, så længe I ønsker.
Er der andet, du forlanger af mig, ædle prinsesse?
Nej.
Alt, hvad jeg ønsker, har jeg ...
- Forlangt. - Forlangt.
Du er i sandhed en dronning.
Hun ville være et godt parti, men du gør intet ved det.
I tre måneder har du været i Babylon.
Og jeg har været overladt til dine fjenders forgodtbefindende.
Antipatros nyder sin magt. Jeg ser ham vokse sig stærkere.
Jeg er vis på, at han kommunikerer med den farlige Parmenion.
Men tag dig især i agt for dine nærmeste.
De er som slanger, der kan vende sig mod dig.
General Krateros!
Kassander er Antipatros' søn.
Ja, selv Kleitos, din fars yndling.
Og din ven Ptolemaios.
Vogt dig for dem, der tænker meget. De forblinder sig selv.
Kun Hefaistion vil jeg udelade.
Men du har gjort dem alle rige, -
- mens din mor og du selv må leve i armod.
Hvorfor stoler du aldrig på mig?
Kun et dystert sind som mit kender hjertets dunkle hemmeligheder.
For de er dunkle, Alexander.
Meget dunkle. Men i dig, -
- du søn af Zeus, findes verdens lys.
Dine frænder er blot skygger i underverdenen, -
- mens dit navn skal leve for evigt i historien.
Som ungdommens klareste lys. Evigt ung og evigt inspirerende.
Der bliver aldrig en anden Alexander som dig.
Alexander den Store!
Husk at hente mig til Babylon, som du har lovet.
For de ved, at hvis de gør dig fortræd, -
- får de min vrede at føle, selveste Babylons dronning.
Hun stiller store krav for de ni måneders ophold i livmoderen.
Få hende dog bragt hertil. Det vil glæde hende sådan.
Glæde? Jeg er hendes drømmes splintrede spejl.
Bliv hos mig i nat, Hefaistion.
Jeg bader selv. Tak, Bagoas.
Generalerne er bekymrede over din besættelse af Dareios.
De siger, at det aldrig var meningen, at du skulle være konge af Asien.
De vil hjem nu, belæsset med guld.
Men jeg har set fremtiden. Jeg læser den i tusinder af ansigter.
Disse mennesker ønsker ... har brug for forandring.
- Aristoteles tog fejl af dem. - Hvordan?
Se på de folk, vi har besejret. De begraver ikke deres døde.
De knuser deres fjenders kranier. De parrer sig i al offentlighed.
Hvad kan de tænke eller skrive, når ingen af dem kan læse?
Men som Alexanders hær drager de ud til egne, de end ikke drømte om.
De kan blive krigere eller arbejde i byerne.
Alle Alexandriaerne, lige fra Egypten til det yderste hav.
Vi kan knytte disse lande sammen, Hefaistion. Og deres indbyggere.
Man siger, at Alexandriaerne er blevet Alexanders forlængede arm.
De drager folk ind til byerne, så man kan gøre dem til slaver.
Men vi har befriet dem fra Persien, som gør alle til slaver.
At befri alle verdens folk.
Det er en bedrift, der overgår Achilleus og Herkules.
Det kan måle sig med Prometheus, som var menneskenes store ven.
Men husk på disse heltes skæbne. De måtte lide meget.
Vi må jo alle lide.
Din far og min. De måtte se afslutningen i øjnene.
Og så er det eneste, der betyder noget, hvad man har udrettet.
Du sagde engang, at alle var motiveret af frygt.
Findes der ikke andre drivkræfter?
Findes der slet ikke kærlighed i dit liv, Alexander?
Jeg spekulerer ofte på, om det er din mor, du flygter fra.
Der ligger så mange år og så mange mil mellem jer.
Hvad er det, du frygter?
Hvem ved?
Min mor syntes, jeg var guddommelig. Min far syntes, at jeg var svag.
Hvad er jeg, Hefaistion? Svag eller guddommelig?
Jeg ved blot, at du er den eneste, jeg stoler på.
Jeg har savnet dig. Jeg har brug for dig.
Det er dig, jeg elsker, Hefaistion.
Og ingen anden.
Du lægger stadig hovedet på sned.
- Sådan. - Sludder.
Nej, du ligner et lyttende rådyr. Jeg tiltrækkes stadig af dig.
Dine øjne er smukkere end nogen andens.
Jeg lyder som en fjollet skoledreng.
Du er mit et og alt.
Og jeg er så bange for at miste dig til den verden, du higer sådan efter.
Du mister mig aldrig, Hefaistion.
Jeg vil altid være hos dig.
Lige til det sidste.
DET NORDØSTLIGE PERSIEN
Felttoget i det nordøstlige Persien blev til en hård guerillakrig, -
- som varede i næsten tre år.
Vi forfulgte Dareios til Baktrien, men vi kom blot få timer for sent.
Han var døende, da vi fandt ham. Han bad os om lidt vand.
Han drak det og døde.
Storkong Dareios var blevet forrådt af sine egne hærførere.
For at ære ham opsporede Alexander disse hærførere i ukendte egne.
Ja, han måtte sågar sætte over floden Oxos ind i Sogdiana.
Vi forfulgte dem helt til Skytiens stepper ...
... hvor kun legendernes helte havde været.
Vi befandt os nu der, hvor Europa og Asien mødes.
Og vi var faret håbløst vild.
Her opførte Alexander sit tiende Alexandria -
- og befolkede det med veteraner, deres kvinder og andre nybyggere.
Alexander tolererede ikke nederlag.
Han knægtede enhver stamme, der gjorde modstand, -
- indtil han modtog sin sidste fjendes afhuggede hoved.
Alexander anerkendte ikke nogen anden konge af Asien, -
- der nu omfattede hele Sogdiana og Baktrien.
Og her traf Alexander så en af sine mest besynderlige beslutninger.
Hendes øjne siger mig, at hun synes om dig, Alexander.
Måske endda lidt for meget.
Blandt mit folk siger man, at de, der elsker for meget, mister alt.
Men de, der elsker med en vis ironi ...
... består.
Din far må vende sig i sin grav. En stammehøvdings datter!
- Hun er en ildfuld pige. - Så tag hende til medhustru.
Jeg vil have en søn, Filotas.
Halvdelen af dine mænd har søstre, som bliver gode makedonske mødre.
At tage en asiatisk dronning viser respekt for mine undersåtter.
Det vil knytte os sammen og forene vore folk.
- Jeg tager nok også en makedoner. - Som andenhustru?
- Det er en hån mod Makedonien. - Det gælder vort riges ære.
Netop. Vi drog til Asien for at straffe dem. Det har vi gjort.
Vi har været hjemmefra i syv år. Nu driver vi om og jager nomader.
Skal Makedonien bruge sine folk på at bygge veje i Asien?
- Eller på at give disse folk byer? - At bygge byer er ikke at drive om.
- Hvad gavner det Makedonien? - Det er rigere end nogensinde.
Hvis du havde kæmpet bedre ved Gaugamela, havde vi fanget Dareios.
- Hvor vover du, Nearchos? - General Nearchos, knægt!
Alexander spredte flankerne. Der var intet, vi kunne stille op.
Filotas!
Jeg har kendt dig, siden du blev født, Alexander.
Jeg støttede dig, da din far døde.
For Zeus' skyld og med respekt for det råd, der kronede dig, -
- bør du skænke os en makedonsk arving.
Jeg har hørt dig. Parmenion!
Efter brylluppet fører du to brigader tilbage til Babylon.
Du kan og Antipatros styre imperiet og sende forsyninger til hæren her.
- Jeg slår vinterlejr i Marakand. - Du er veget fra din fars sti.
Min far var en kriger, ikke en gammel tænker som du.
Han tørstede ikke efter krig. Og han rådførte sig med sine folk.
Det er god makedonsk skik. Han traf ikke egenrådige valg.
Jeg har ført os længere, end min far havde drømt om.
Vi befinder os i en ny verden!
Kom nu til fornuft, Alexander! Skal de være vore ligemænd?
Skal de have del i vore goder?
Husker du Aristoteles' ord? En asiat?
Hvad betyder bryllupsløfter for folk, der ikke holder ord?
Pokker tage Aristoteles!
Ved Zeus og alle guderne, hvad gør dig bedre end dem, Kassander?
Bedre end du egentlig er. Du og dine ligesindede.
Alexander.
Det, der ryster mig mest, er ikke jeres mistillid til min dømmekraft.
Det er jeres foragt for en verden, som er meget ældre end vores.
Ti år efter at hans mor rådede ham til at ægte en makedoner ...
Må dette forene græker og barbar.
... tog verdens mægtigste mand en ubetydelig pige til ægte.
Og hvorfor?
Nogle hævede, at det var for at vinde stammernes troskab.
Andre sagde, at han ville have en arving.
Og atter andre sagde, at Alexander virkelig var forelsket.
Uanset hvem Roxane var, -
- så ingen af os andet eller mere end de mørke øjne.
Alexander.
Kun til dig.
Ved denne storslåede begivenhed drikker jeg en skål for denne hær.
Og til dem, der drog af sted med os for syv lange år siden, siger jeg, -
- at al jeres gæld er betalt af det kongelige skatkammer.
Og til ære for min brud ...
... min smukke brud ...
... viser vi respekt for de kvinder, som har fulgt os.
De får alle en medgift, som sømmer sig for et passende bryllup.
Hvad med vore drenge?
Og sidst kræver guderne af os, -
- at jeres børn med disse kvinder får undervisning og militærtræning.
Så de kan blive vore nye soldater ...
... i vores asiatiske rige.
Jeg fandt den i Egypten.
Den stammer fra en tid, hvor man tilbad solen og stjernerne.
Jeg vil altid betragte dig ...
... som solen, Alexander.
Må din drøm stråle ud til alle mennesker.
Jeg håber, at du får en søn.
Du er en stor mand.
Mange vil elske dig, men ingen så inderligt ...
Elsker du ham?
Han er Hefaistion.
Der er mange måder at elske på, Roxane. Kom.
Nej. Nej.
Du er frygtløs. Det er godt.
En mand søger en kvinde i verdens fjerneste egne ...
... og finder hende.
Myten bliver til virkelighed.
Ja ...
... store mand.
Sikander, jeg slår dig ihjel nu.
Gør det blot. Gør det forbi.
Jeg gjorde det gerne om igen.
Jeg dør som en tåbe for denne kærlighed.
Mit liv tilhører nu dig.
Du skal føde min søn.
Hvem er den kvinde, du kalder din dronning, Alexander?
En stammetøs?
Du, der er af så fornem slægt.
Hun skaber sig fjender med sin stærke, klodsede fremfærd.
Tro ikke, at hun er som jeg. Jeg har aldrig været barbar.
Vi er af Achilleus' ædle slægt.
Zeus er din far.
Jeg forstår, at hun behager dig, -
- men lyt nu til mit råd og gør noget meget snart.
Efter syv år spekulerer folk på, hvem denne kong Alexander er.
Jeg har tydeligt vist dig, at Antipatros krænker din myndighed.
Vend tilbage til Babylon og styrk dit hovedsæde.
Eller vend hjem til Makedonien, men drag ikke længere østpå.
Både dit og mit liv afhænger af det.
Husk på, at jeg kun tænker på dig.
Nu hvor du oplever din storhedstid, så tænk på din mor.
Sørg for mig. Beskyt mig mod dine fjender, mens du er væk.
Og husk altid på ...
... at jeg elsker dig højere end nogen anden.
Var du dog ikke blot en svag afglans af min mor.
Hvem står bag det?
- Sig mig det! - Hermolaos.
Ingen er dig mere hengiven end jeg.
Komplottet rystede Alexander.
Ikke blot fordi det omfattede unge væbnere, som delte hans drøm, -
- men især fordi det omfattede barndomsvennen Filotas, -
- der var chef for den kongelige livgarde.
Husk mig for det, jeg er.
Jeg husker dig, men ikke som du husker dig selv.
Det synes mig og dine frænder her, at du stræber efter magt.
Ingen af os forsvarede Filotas. Men vi brød os heller ikke om ham.
Og vi andre delte hans ansvarsområder.
Vi havde torteret ham for at høre, om hans far, Parmenion, stod bag.
Men det fik vi aldrig vished for.
Hvad skulle vi nu stille op med Parmenion og hans 20.000 soldater?
Havde han valgt at slå til, inden alderen berøvede ham alt?
- Folkene vil være splittede. - Og Alexander er der ikke.
Alexander var tvunget til at slå til.
Ingen havde kunnet forlade lejren efter anklagerne mod Filotas.
Drag af sted, Antigonos og Kleitos. Men skynd jer.
Efter tre dages hårdt ridt stod Antigonos og Kleitos hos Parmenion.
Soldaterne anerkendte Parmenions skyld.
De vidste, at familiens overhoved hæftede for sin families ugerninger.
- Kleitos. Antigonos. - Parmenion.
Bagoas sagde, at Alexander havde sværere ved at finde kærlighed -
- end ved at finde verdens ende.
Da foråret kom, førte Alexander en hær på 150.000 over Hindu Kush -
- og ind i det ukendte.
Han drømte om, at det var vejen til verdens ende.
Vi var nu et imperium i bevægelse. Det strakte sig helt til Grækenland.
Her var kokke og arkitekter, læger og landmålere, -
- pengeudlånere, hustruer, børn, elskere og skøger.
Og lad os ikke glemme slaverne, der var denne kolos' arbejdskraft.
Om det blev plyndret eller udvidet, -
- så forblev intet erobret område det samme som før.
Skønt Alexander forgudede Roxane, besøgte han hende sjældent, -
- efterhånden som både et og to år gik uden en arving.
Det sårede Alexanders stolthed.
Landmålerne siger, at Zeus lænkede Prometheus i en af hulerne deroppe.
De siger, at en kæmpeørn har rede deroppe.
Og hver aften slår den ned for at hakke i Prometheus' lever.
Kan du huske, hvad Aristoteles sagde om de bjerge?
Ja, det kan jeg.
Når vi stod på disse tinder, kunne vi se Makedonien mod vest -
- og det yderste hav ude mod øst.
Men jeg er bange for, at verden er større, end nogen troede.
- Titanernes verden. - Stifinderne har fulgt alle stier.
Der findes ingen vej over bjergene, bortset fra sydpå ...
... ind i Indien.
Hvis vi var guder, ville vi bryde igennem denne mur ud til havet.
Det skal nok lykkes. Vi vender tilbage om nogle år.
Men først skal folkene hjem igen.
Har du fundet dig et hjem, Ptolemaios?
Jeg tror, at det bliver Alexandria.
Der er i det mindste varmt.
Thaïs var glad for at bo der.
Kvinder får mænd til at vende hjem.
- Men sådan har jeg det ikke. - Du har da Babylon, Alexander.
- Din mor venter på dig der. - Ja, jeg har jo Babylon.
Men for hvert land jeg ser, hver grænse jeg overskrider, -
- mister jeg endnu en illusion.
Jeg fornemmer, at døden bliver den sidste.
Alligevel stræber jeg mere og mere indædt for at finde dette hjem.
Hvor er vores ørn blevet af?
Vi må fortsætte, Ptolemaios ... indtil vi finder enden.
INDIEN
Indien. Landet, hvor solen fødtes.
Det skulle være rigere end Persien. Og det var aldrig blevet udforsket.
Fra begyndelsen søgte han at forene et land uden samlingspunkt.
Konger, som lagde rænker mod hinanden.
En myriade af stammer anført af fanatikere og filosoffer, -
- som døde i tusindtal for deres sære guder.
Krateros og fortroppen kæmpede mod mennesker med lodden hud, -
- som boede i træerne.
Hefaistion overbeviste os om, at det var menneskelignende dyr.
De kaldte stammen for "aber".
Abe.
Se, Roxane. Davs, lille mand.
- Kan de tale? - Nej, de synger og udstøder lyde.
Og så var der regnen.
Aldrig før havde vi set vand, som faldt fra guderne i 60 døgn.
Du ved bedre end som så, Machatas. Hvad vil din søn ikke sige?
Jo ældre man bliver, desto stærkere.
Hent min hest, så rider jeg ved din side.
Kleitos, få fat i slangehelbrederne!
- Hvad er der sket, min dreng? - Han er bidt i halsen.
Hold ud, Dimnos. Vær tapper.
Ved Zeus ... nej.
Vores søgen efter guld og ære aftog, da vi indså, at der ikke var noget.
Sindene kom i oprør. Vi nedslagtede oprørske indere.
Da vandet var udrikkeligt, måtte vi drikke stærk vin.
Mens vi marcherede sydøstpå, -
- gav Alexander ofte erobrede lande tilbage til deres slagne konger -
- i håb om at opnå forbundsfæller. Det irriterede hæren, som mente, -
- at Alexander i sit vanvid blot ønskede at overgå Herkules.
Kys ham!
Kys ham nu!
En skål for Bagoas.
Og for min mors gud, Dionysos, -
- som ifølge vore indiske fæller rejste denne vej før Herkules.
En skål for helten.
Roxane?
Du taber ansigt.
- Inderne er primitive og onde. - Du prøver end ikke at forstå dem.
Jo, jeg gør.
Men én ting ved jeg, Alexander.
I Persien er du en stor konge.
Her er du hadet.
Lad os vende tilbage til Babylon.
- Der er du stærk. - Lad os tale om det senere.
Ja, vi taler senere.
Jeg kommer i nat.
Jeg venter dig.
Godnat, herre konge.
Deres Majestæt.
Jeg udbringer en skål for Bagoas.
Og for de 30.000 smukke persere, som vi oplærer i vores hær.
Og skål for mindet om Filippos.
Havde han blot set sin makedonske hær blive forvandlet ...
... til så smuk en hær.
Skål for Filippos. Han var en ægte helt.
Skål for Kleitos og hans udnævnelse til satrap af Baktrien.
Det var smukt udtrykt, Ptolemaios.
Men vi ved jo, hvad pension og eksil betyder efter 30 års tjeneste.
Er det et eksil at herske over en stor provins?
Har andre af dine nærmeste venner fået en så fjern provins?
Så bliver du næppe en god satrap.
Så ske det. Lad mig rådne op i makedonske laser ...
... hellere end at stråle i østerlandsk glans.
Jeg bukker og skraber ikke som dine spytslikkere.
Hefaistion, Nearchos og Perdikkas.
Som guvernør over en af vore mest asiatiske provinser, må du indse, -
- at hvis perserne bøjer sig for mig, så er det, fordi de selv ønsker det.
Tvinger jeg grækere til at gøre det?
Du tager da imod grækernes ofre til dig som Zeus' søn.
- Kun når de tilbydes mig. - Hvorfor ikke afvise den smiger?
Er det frihed at bøje sig for dig?
Du bøjer dig i støvet for Herkules, som var dødelig, men søn af Zeus.
Hvordan kan du, der er så ung, sammenligne dig med Herkules?
Hvorfor ikke?
Jeg har nået mere i min levetid.
Jeg er rejst længere end han.
Herkules gjorde det på egen hånd. Erobrede du Asien alene, Alexander?
Var det måske ikke din far, der planlagde erobringen af Asien?
Eller tæller hans blod ikke mere, Zeus-Amon?
Du spotter mig og håner min familie, Kleitos.
Din far gjorde ikke barbarer til forbundsfæller og krigskammerater.
Er vi ikke gode nok længere? Jeg husker en tid, -
- hvor vi kunne tale mand til mand uden at skulle bukke og skrabe.
Og nu er det dem, du kysser.
Du ægter en barnløs barbar og vover at kalde hende dronning.
Gå nu, Kleitos, før du ødelægger dit liv.
Er du for stolt til at frygte guderne?
Denne hær er dit hjerteblod, knægt. Uden den er du intet!
- Du tjener intet formål mere. - Tjener jeg ikke dine formål?
Hvem tjente jeg så, da jeg reddede dit liv ved Gaugamela?
Skal vi nu snart parre os med brune aber, Deres Højhed?
Anhold ham for forræderi!
Hvem støtter ham?
Jeg kalder dig til doms for min fader Zeus' trone.
Jeg vil se, hvor vidt dette komplot rækker.
Et komplot mod dig? Hvad med Parmenion?
Du lod mig udføre din udåd. Har du ingen skam i livet?
Tyran! Tronraner!
Du og din barbarmor lever i skam!
Kleitos!
Lad mig komme ind. Jeg er hans dronning!
- Jeg vil tale med ham. - Han vil ikke tale med nogen.
- Han har brug for mig. - Nej, han har ej.
Men dig har han måske brug for?
Du begår en stor dumhed, Hefaistion.
Hæren har brug for din opmuntring, Alexander.
Som en gammel elsker tilgiver de, men de glemmer aldrig.
Du ved bedre end nogen anden, at store gerninger udføres af dem, -
- der tager uden at fortryde. Du er jo Alexander!
Medlidenhed bliver din undergang.
Er jeg blevet så arrogant, at det har gjort mig blind?
Til tider kan det at forvente det bedste af alle være arrogance.
Så talte Kleitos jo sandt. Jeg er blevet en tyran.
Du er dødelig. Og det ved de.
Og de tilgiver dig, fordi du gør dem stolte af dem selv.
Jeg har fejlet helt og aldeles.
MAKEDONIEN OTTE ÅR TIDLIGERE
Filippos, Makedoniens konge og grækernes hersker.
Hele mit liv har jeg ventet på at se grækerne bøje sig for Makedonien.
Og nu er dagen kommet.
Man siger allerede: "Filippos var en stor hærfører, -
- men Alexander er endnu større."
Men hvis du krænker mig igen, slår jeg dig ihjel.
Jeg har savnet dig. Til foråret gælder det Persien.
- Du rider til højre for mig. - Det betyder mere end verdens guld.
Det skal du også nok få en dag.
Han gør sig selv til den 13. guddom.
Min stakkels Filippos har drukket så meget vin, at han er blevet skør.
- Deres Majestæt. - Attalos.
Jeg håber, at prinsen morer sig lige så godt som vores regent.
Han er meget træt.
- Saml livgarden, Pausanias. - Den kongelige garde til tribunen.
Har du ingen livvagt? Det vrimler jo med grækere her.
Kleitos, kære ven.
Denne mand kan du altid stole på, Alexander.
Behandl ham som din egen far. Han skal nok passe på dig.
Ja, far.
Mit folk er livgarde nok i dag.
Når de ser, at jeg omgås mit folk, kan de ikke kalde mig tyran.
Lad livgarden marchere ind, når jeg er trådt derind.
Lad vinen flyde i stride strømme, så folket vil synes om mig.
Jeg går alene derind. Du følger med livgarden.
- Gå nu bare. - Jeg må hellere ledsage dig.
Vil hun have, at hele verden skal se, at du er min efterfølger?
Se ikke så såret ud, Alexander.
Vær glad for, at du er med i dag efter din skandaløse fremfærd.
Ved Herkules, Zeus og alle guder, så adlyd mig dog denne ene gang!
Fat mod, far.
Må du med hvert eneste skridt mindes din tapperhed.
Vores elskede konge ...
... Filippos, til hvis ære disse bryllupslege afholdes.
Pausanias, jeg sagde jo ...
De har myrdet kongen!
Kongen lever! Alexander, Flippos' søn.
Længe leve kongen!
Du er konge nu.
Gå!
- Hvor kunne du opføre dig sådan? - Det var skæbnebestemt.
Jeg vil ikke være konge på den måde. Folk taler om mig bag min ryg.
- Sladder giver ingen magt. - Og det gør skam måske?
Hvem slog min far ihjel?
Sig mig det. Eller skal jeg drage dig til doms?
- Pausanias. - Men hjalp du ham?
Nej. Aldrig i livet. Hvorfor skulle jeg dog det?
Mange stræbte ham efter livet.
Du har udløst en vrede, som du ikke kender følgerne af.
Hvem er det nu, der overdriver?
- Det var jo dit hjertes ønske. - Det er løgn. Jeg elskede min far!
Han var ikke din far. Du skylder ikke den mand noget.
Du lyver og lyver og lyver.
- Du forvirrer mig med dine løgne. - Se nu på dig selv.
Du er alt det, han ikke var.
Han var grov, du er dannet.
Han var hærfører, du er konge.
Han kunne ikke styre sig selv, men du skal styre hele verden.
Du er forbandet af guderne, når du taler sådan.
Du er opslugt af stolthed og sørger ikke over din mand.
Sørger over ham?
Hvad ved du om Filippos?
Nej, Alexander. Zeus er din far.
- Opfør dig som sådan. - Jeg burde slå dig ihjel.
Du myrdede mig i vuggen.
Du har født mig i en strøm af had. Dit had til dem, der overgår dig.
- Dit had til mænd. - Jeg opdrog dig efter mit hjerte.
Og ved Zeus og Dionysos, du er blevet en god mand.
- Forbandet være din sjæl! - Din sjæl er min, Alexander.
Nej!
Du har taget alt, hvad jeg elskede. Du har gjort mig til en kopi af dig.
Hold op med at være barnlig. Opfør dig som en konge.
Parmenion støtter os. Henret Attalos og udryd hans familie.
Eurydike? Aldrig! Ja, le du bare, dit uhyre.
- Din hjerteknuser. - Hvordan vil du så overleve?
- Har du intet lært af Filippos? - Nej, kun af dig, mor.
Den bedste læremester.
Hvad har jeg gjort, siden du hader mig sådan?
En dag vil du forstå ...
... at jeg kun tænker på dig.
Jeg ved, hvad der gavner dig bedst.
Tiden er inde. Du nyder gudernes gunst.
Stor rigdom, magt og erobringer. Verden ligger for dine fødder.
Tag den!
Tag den.
Han så aldrig sin mor igen.
Og mens han kæmpede mod de nordlige stammer, -
- lod Olympias Eurydike og hendes spæde søn myrde.
Han var derfor tvunget til at lade hendes onkel Attalos henrette.
INDIEN
Selvfølgelig nærer I frygt. Ingen andre er nået så langt som vi.
Vi er kun få ugers rejse fra det yderste hav, som fører os hjem.
Vi bygger en flåde af skibe og sejler tilbage til Egypten.
Fra Alexandria er vi hurtigt hjemme.
Snart vi kan dele vore skatte med vore kære og fortælle Asien.
Så kan vi nyde vores udødelige hæder.
Jeg følger dig!
Hvad er det? Tier I?
Peukastas. En ægte helt.
Hvor er myternes store amazoner, som vover at kæmpe mod mænd?
Vi forlader dig ikke, Alexander!
Meleager, kan der ventes os større fjender end dem, vi har mødt?
Lysimachos?
Antigonos?
I knuser mit hjerte. Er I bange?
Krateros.
Herre konge.
Jeg tolererer ikke mukkeri i mine rækker.
Men jeg har mistet mange folk.
Unge mænd, der aldrig havde ligget hos en kvinde.
Nogle bukkede under for sygdomme.
Andre blev nedslaget i Skytien på Oxos' bredder.
Nogle døde ædelt.
Andre havde ikke heldet med sig, men de døde bare.
Jeg fulgte dig med 40.000 mand. Vi har marcheret 16.000 kilometer.
Vi har kæmpet for dig i både regn og sol.
Nogle af os har deltaget i 50 slag. Vi har dræbt mangen barbar.
Men når jeg ser mig omkring nu, hvor mange af de gamle ser jeg så?
Og nu forlanger du, at vi skal kæmpe mod flere stammer.
Der venter tusinder af elefantuhyrer og flere hundrede floder.
Krateros.
Min gode Krateros.
Det er passende, at du står frem, du, der er en af de ædleste mænd.
Men du ved godt, at jeg har ar og brud overalt.
Sværd, knive, sten, slynger og køller.
- Jeg har lidt som alle jer andre. - Ja, og det elsker vi dig for.
Men alt for mange er døde.
Du har ingen børn, Alexander.
Vi er blot jævne folk, der ikke søger at udæske guderne.
Det eneste, vi ønsker, er at se vore børn ...
... og vore hustruer og børnebørn en sidste gang, -
- inden vi slutter os til vore brødre i det mørke dødsrige.
Du har ret, Krateros. Jeg har forsømt jer.
Jeg burde have sendt jer veteraner hjem meget tidligere.
De første bliver Sølvskjoldene.
Og derefter enhver, som har tjent i syv år. Med fuld pension.
Respekterede, rige og elskede.
Jeres hustruer og børn vil behandle jer som helte.
Og I kan dø en fredelig død.
Men du drømmer, Krateros.
Dit enkle liv ophørte, da du tog dig persiske elskerinder.
Da du berigede dig med krigsbytte og smykker, -
- for du har forelsket dig i alt det, der nedbryder mennesket.
Kan I da ikke se det?
I ved lige så godt som jeg, at som årene går, -
- og alle jeres sejre falmer bort, -
- vil man huske, at I forlod jeres konge i Asien!
For jeg fortsætter med mine asiater.
- Vi har altid støttet dig! - Skam dig!
Vi er trætte af hæder. Vi vil se vore hustruer og børn.
Jeg har betalt for jeres horeunger. Og jeg beder blot om én måned mere.
Skam dig!
- Hvad ville din far ikke sige? - Jeg er nået videre end han.
- Alt for vidt. - Så rejs. Barbarerne følger mig.
- Jeg drager østpå! - Han vil skjule sine misgerninger.
Hvem sagde det?
- Træd frem og stå ved dine ord! - Så du kan slå os ihjel?
- Zeus' søn! - Du spotter din fars minde.
- Slog du ham ihjel ligesom Kleitos? - Gem jer, for jeg slår jer ihjel!
Anhold ham!
Og du, højtråbende Demetrios.
Kalder du mig morder? Jeg har ikke blod på hænderne.
Du kender straffen for forræderi.
I håner min skam over Kleitos og påstår, jeg ville myrde min far.
Anhold ham. Efter alt, hvad jeg har gjort for jer!
Kujoner! Forrædere!
Kom bare. Hvor er jeres knive?
Han marcherede videre sydpå mod det yderste hav.
Ved at knuse mytteriet og henrette oprørsstifterne -
- gjorde han intet andet, end enhver anden ville have gjort.
Men hæren var splittet nu.
Og Alexander var ikke længere elsket af alle.
Bevar roen. Sammen er vi stærke som guder.
Dæk jer med venstre hånd og slå til med den højre.
Frygt er blot tidsspilde.
Skjoldformation!
I stilling!
Hold knivene parat!
Følg mig!
Hold stand!
Fremad, makedonere! Hvorfor tøver I? Kom nu!
Del jer i tre grupper og omring dem!
- Ryttere, følg mig. - Følg Alexander!
Angrib!
Find Farnakes, Meleager, og få ham ind på midten.
Find Hefaistion ved floden og få rytterne herind.
Vi må nå frem til Krateros!
Hefaistion, ind til hovedstyrken.
Rid så frem, makedonere. Rid frem!
Hestene vil ikke videre. Vi må fortsætte til fods.
Tilbage! Tilbage!
Kom så, Bukefalos!
Det er kun sol og skygge.
Det er dig og mig en sidste gang, Bukefalos.
Er det ikke smukt at leve med stort mod -
- og dø med evig hæder?
Hvorfor viger I tilbage, makedonere? Vil I gerne leve evigt?
Angrib, i Zeus' navn!
Angrib!
Alexander!
- Kongen er faldet! - Undsæt kongen!
Det var det blodigste af hans slag.
Det var ren nedslagtning uden nogen årsag.
Vi blev aldrig mennesker igen.
Han lever! Alexander!
I makedonske mænd ...
... nu vender vi hjem.
Vi vender hjem.
Hans liv burde være endt i Indien.
Men det er blot myter.
Herkules blev dræbt af sin jaloux kone med en forgiftet dragt.
Alexander takkede guderne og tog afsked med Østen.
Han førte sin hær stik vest, gennem den gedrosiske ørken, -
- for at finde den korteste vej tilbage til Babylon.
Den dag i dag ved man ikke, hvor mange der omkom.
Det var hans livs største bommert.
Da Alexander red ind i Babylon efter seks år i Østen, -
- fangede han alles opmærksomhed ved at tage sig to nye hustruer.
- Men i aftes var han ... - Det er vandet, han hældte i vinen.
Hvordan kan det gå til? Tyfus fra Indien?
Han skal bare hvile sig et par dage, Deres Majestæt.
Men hverken vin eller kylling ...
Jeg har det bedre.
Jeg er snart oppe igen.
Vi drager til Arabien til foråret, men jeg rejser ikke uden dig.
Arabien ...
Kan du huske, at du klædte mig ud som sheik?
- Med en krumsabel af træ ... - Du lod mig aldrig vinde.
Du er den eneste, som altid har været ærlig over for mig.
Du holdt mig nede på jorden.
Du må ikke forlade mig, Hefaistion.
Min Alexander ...
Jeg kan huske den unge mand, som ville være Achilleus.
Og du var Patroklos. Og hvad skete der så?
Det var en myte, som kun unge mænd kan tro på.
Men hvor var det dog en smuk myte.
Vi stræber ... og vi falder.
Hefaistion ...
- Hvordan skal du klare dig uden mig? - Jeg er intet uden dig.
Vær stærk, Hefaistion.
Vi skal dø sammen.
Det er jo vores fælles skæbne.
Vi skal have børn med vore hustruer.
Og vore sønner skal lege sammen, sådan som vi gjorde.
Vi søsætter tusinder af skibe herfra.
Vi sejler rundt om Arabien og op ad golfen til Egypten.
Derfra graver vi en kanal gennem ørkenen til Middelhavet.
Så slår vi til mod Kartago og den store ø Sicilien.
Bagefter nedkæmper vi de tapre romerske stammer.
Så udforsker vi de nordlige skove og sejler ud på det vestlige hav.
Og en skønne dag, om mindre end ti år, -
- bliver Babylon med dens dybe havn verdens midtpunkt.
Alexandriaerne vokser.
Befolkningerne blandes. Asien og Europa forenes.
Og vi bliver gamle mænd, Hefaistion.
Vi skal sidde på vores balkon og kigge ud over denne nye verden.
Hefaistion?
- Hvor er lægen? - Jeg kan ikke forklare det.
- Jeg sværger ved Apollon ... - Henret ham!
Før ham udenfor og henret ham!
- Tag det med ro. - Løgnere! I hadede ham jo!
Forsvind med jer!
Forsvind med jer, I harpyer. Ud!
Er du nu fuld igen?
Han er død. Mange hadede ham, men ingen anden ville have vovet det.
Er Hefaistion død?
Du er forrykt.
Dit uhyre!
- Er du forrykt? - Du har taget alt fra mig.
- Måtte furierne straffe dig! - Adlyd mig!
Jeg venter dit barn.
Jeg venter dit barn, Alexander.
Alexander, min mand og min konge, vi skal have en søn.
Min stakkels ulykkelige søn.
Du skal aldrig røre mig mere.
Nej!
En sidste skål.
Inden daggry.
Skål for mine gamle venner.
Og for myterne.
Ja. Tøm den.
Skål for det næste daggry.
Ja, kom straks til Babylon.
Jeg venter dig. Din eneste søn, som elsker dig.
Vent. Vent. I Gribbe!
Jeg venter din søn, Alexander.
Om blot tre måneder. Lev dog!
Vi bønfalder dig, Alexander. Sig os hvem.
Hvem skal herske over dit rige?
Frygt ikke. Det er blot begyndelsen.
Myterne bliver til virkelighed.
Zeus er din far.
Hæren splittes, og der opstår oprør, hvis du ikke giver os besked.
Hvem skal det være?
I mine øjne var du den bedste.
Han sagde: "Til den bedste."
- Nej, han sagde: "Til Krateros." - Hvorfor skulle han dog sige det?
BABYLON I PERSIEN JUNI 323 F.KR.
Den 10. juni, en måned før han fyldte 33, -
- gav Alexanders store hjerte omsider op.
Og som lovet fulgte han Hefaistion.
Men i løbet af sit korte liv vandt han samme ære som Achilleus.
Ja, mere til.
Hans offer var en tidlig død.
Men på en måde føler jeg, at Alexander også overvandt døden.
Det er meget sandsynligt, at Olympias slog hans far ihjel.
For ham var det en byrde.
Alexander elskede hæder for meget til blot at tilrane sig den.
Men i kraft af blodets bånd var han skyldig.
Nej!
I løbet af få timer sloges vi som vilde dyr om hans lig.
Krigene om hans verden var begyndt. De rasede i omkring 40 år.
Kassander i Grækenland. Krateros og Antigonos i Vestasien.
Seleukos og Perdikkas i Østen. Og jeg selv i Egypten.
Indtil vi opdelte hans rige.
Vi er jo ikke vilddyr.
Kassander viste sit magtbegær, -
- da han syv år senere lod Olympias henrette.
I løbet af 12 år fik han fuldstændig udryddet Alexanders slægt, -
- da han forgiftede Roxane og Alexanders 13-årige søn, -
- imperiets egentlige arving.
Men sandheden er aldrig enkel.
Og dog er den.
Sandheden er, at vi slog ham ihjel.
Ved at tie samtykkede vi.
For vi kunne bare ikke mere.
Hvad andet kunne vi se frem til end at blive kasseret som Kleitos?
Skulle vi overlade alt til de asiatiske spytslikkere, vi hadede?
"Blanding af racerne." "Harmoni."
Han talte meget om den slags.
Men var han ikke bare ude efter et nyt folk, der kunne adlyde ham?
Jeg har aldrig troet på hans drømme. Det var der ingen af os, der gjorde.
Det er sandheden om hans liv.
Drømmerne udmatter os.
De skal dø, inden de slår os ihjel med deres forbandede drømme.
Kassér alt det sludder, Cadmos. Det er bare gammelmandsævl.
Skriv i stedet: "Han døde af feber og afkræftelse."
Javel, store farao.
Han kunne være blevet i Makedonien og have stiftet familie.
Så var han blevet en anset mand.
Men sådan var Alexander ikke.
Hele sit liv kæmpede han for at gøre sig fri af frygten.
Og ene og alene af den grund blev han fri.
Det frieste menneske, jeg nogensinde har mødt.
Hans tragedie var en stadig større ensomhed -
- og en utålmodighed med dem, der ikke forstod ham.
Hvis hans drøm om at forene grækere og barbarer endte i fiasko ...
... hvilken fiasko var det så ikke?
Hans fiasko overstrålede andre mænds succes.
Jeg har levet et langt liv, Cadmos.
Men den største hæder går altid til dem, -
- der følger deres store visioner.
Og den største af disse er den mand, de nu kalder ...
... "Megas Alexandros".
Den største Alexander af alle.